![](https://ua.petrov.re/wp-content/uploads/2023/06/image-135.png)
Перемога, досягнута насильством, рівносильна поразці, бо короткострокова.
Махатма Ганді
Письменника А.Азімова, який залишив дуже багату літературну спадщину, називають насамперед автором “Основ”. Науково-фантастичний роман, головна думка якого в тому, що історія розвивається за своїми законами, які не відомі людям, а персоналії, лідери, які думають, що її творять, насправді є або інструментами історії, або перешкодами, настільки нікчемними, що історія їх перемелює на своєму шляху. Уявіть собі, що у вас є магазин, у магазині – двері та покупці. Якщо ми будемо прагнути утримати покупців, закриваючи вихід, то ми, таким чином, закриємо і вхід.
Весь світ зітканий із протилежностей: без світла немає тіні, без падінь немає злетів. Як би ми зрозуміли, що привабливі, якби не мали взагалі досвіду відмов з боку протилежної статі? Як би нам відчувалося, якби ми були бажані в якості чоловіка(дружини) абсолютно кожному? Чи варто було б турбуватися про те, що за людина перед нами, якби ми самі влаштовували всіх підряд? У нашому житті ми часто плутаємо симптом і причину явища. Бачачи, що клієнти йдуть із магазину, нічого не купивши, ми зачиняємо двері. Бачачи, що стосунки із сусідньою країною холонуть, ми намагаємося їх оживити, призначаючи нові зустрічі і розжарюючи телефонні дроти. Ми витрачаємо час на безперспективні заняття, але саму причину охолодження стосунків, яка, найімовірніше, усередині нас, не усунуто, і ми наступного разу отримаємо ту саму історію, але з іншим партнером або альянсом.
Зустрічаючи категоричне небажання людей на сході України або в Криму жити разом із рештою країни, влада починає боротьбу за їхнє утримання. Люди при владі уявляють собі, що варто зробити “щось таке”, як серце жителів Донбасу розтане. Захопившись боротьбою як процесом, ловлячи кайф від адреналінового сплеску, борці не беруть до уваги, що вкрай складно домогтися прихильності людей, яким взагалі ти не потрібен. Важко продавати новорічні ялинки в лютому, горілку мусульманам, сало – євреям, коран гуцулам, а трембіти шахтарям. Якщо ви намагатиметеся це робити, то неминуче натрапите на заперечення, причому найбільш непробивні.
Уявіть собі ситуацію, коли інопланетний космічний корабель, бажаючи приземлитися в місті, де, на думку інопланетян, можна знайти найбільше осіб для вступу з ними в контакт, знаходить порівняно рівний майданчик і приземляється на нього. Майданчиком цим виявилася ділянка для вигулу собак. Інопланетянин виходить зі своєї літаючої тарілочки, дивиться на людей із собаками і замислюється, хто ж із них – розумні істоти? Хто кого вигулює на повідку? Хто має свободу обнюхувати кожну купину, а хто терпляче чекає, прив’язаний за повідець? Чи є повідець інструментом контролю собаки, чи він контролює людину? Якщо підійти до людини, яка вигулює собаку на повідку і запитати, навіщо вона це робить, то у відповідь ми почуємо щось на кшталт “щоб вона не втекла”. Тобто, людина припускає, що десяток-другий тисяч років спільного проживання не навчив собаку поводитися поруч із людиною так само як і поруч з іншим побратимом по зграї, – супроводжувати, не робити незвичного, не робити того, що не робить ватажок. Насправді ж, людина, прив’язуючи себе до собаки повідцем, дає змогу собаці делегувати людині ухвалення важливих рішень, пов’язаних з орієнтацією на місцевості, виявленням небезпеки і виконанням дій, спрямованих на її уникнення або на досягнення мети. Собаці не треба думати тепер “чи варто бігти за кішкою”. Собака тепер знає, що потрібно намагатися це робити завжди, а якщо цього робити не треба, то його з повідця просто не відпустять. Дій! За тебе думає фюрер. І людина, замість компаньйона на прогулянці отримує безмозку тварюку, яка постійно тягне повідець і намагається зірватися з нього. Такий собака не вміє переходити через дорогу, не розуміє сенс бордюрного каменю, не здатен самостійно знайти господаря або дорогу додому. Господар, намагаючись прив’язати до себе собаку, провокує, по суті, його втечу. Причому не розумну втечу, а випадкову втрату. З іншого боку, господар, який відмовився від повідця, отримує свободу від собаки. Це тепер не його проблема, а проблема собаки, перебувати поруч із господарем. Інопланетянин, спостерігаючи за тим, як гуляє людина з собакою без повідця, відразу зрозуміє, хто за ким біжить і хто кого веде на прогулянці. Пародоксально, але відмовившись піклуватися про те, щоб собака був поруч, господар вирішив для себе це завдання більш елегантно і менш напружено. Слово “ні” – перше слово до свободи.
Однією з найвідоміших книжок з продажу та переговорів є книжка Джима Кемпа “Спочатку скажіть “ні”. За будь-яких перемовин та сторона, яка не здатна відмовити, – та, що програла. Інша сторона отримає все, що хоче і на тих умовах, на яких хоче. Будь-яке насильство або опір неефективні, призводять до поглиблення проблеми і, в більшості випадків, спрямовані на симптом, а не на причину. Боротьба з наркотиками не спрямована на причини, через які люди починають колотися. Боротьба з незаконним обігом зброї робить людей беззахисними перед, який сюрприз, озброєними бандитами, боротьба за рівноправність призводить до дискримінації, а боротьба з корупцією лише додає ще одного хабарника, боротьба з тероризмом призводить до того, що все населення постійно перебуває у страху та вже не бере шампунь та пилку для нігтів із собою на борт літака, а свободи людей, на які, начебто, здійснюють замах терористи, обмежуються. Коли людина або група людей вирішує “за щось поборотися”, то, найімовірніше, вони не усвідомлюють причини явища і, що важливо, швидше за все, зупиняться на самому процесі боротьби, а не на ліквідації явища.
Унітарна Україна – неприродне утворення, потрібне кому завгодно, але не самим жителям цієї країни. Воно потрібне упирям при владі, воно потрібне Європі, щоб “буфер” із Росією був товстішим. Воно потрібне Росії, щоб постійно провокувати, точніше, висмоктувати з пальця, проблеми в Україні. Хочуть люди федералізацію? Та на здоров’я! Оголосіть, що питання ставиться на референдум, що готуємося рік, що опоненти мають виробити позиції, провести кампанії з агітації населення. Після референдуму залишити розумний термін на перехідний період. А ні вам, ми будемо боротися! І що вийшло? А те, що кримчани швидко і в метушні втекли в сусідню країну просто побоюючись, що їм не дадуть реалізувати своє право на самовизначення. Чи був би такий розвиток подій, якби центральна влада відмовилася від боротьби? Чи зривався б Крим із “повідка”, якби повідка й не було б? Хтось хоче референдуми на Південному Сході України? Так, будь ласка. Тільки ось так – відразу, до того, як над мізками людей попрацював пан Кисельов. І все. Питання закрито. Навряд чи б серйозна більшість захотіла б перебігти до “старшого брата”, коли свобода перебуває якраз по інший бік кордону. А ось якщо почати боротися і “утримувати”, то отримаємо протест за повною програмою. А перебування Південного Сходу в Україні не вигідне нікому. Цього не хоче Путін – йому не цікава сильна і процвітаюча Україна. Цього не хоче нинішня влада – навіщо їм баластний електорат? Цього не хочуть самі жителі тих регіонів, оскільки в багатьох питаннях їм просто не по дорозі із Заходом. Для кого ця боротьба, тоді?
Кожна людина, яка має достатній життєвий досвід, скаже, що люто бажаючи чогось, ми це саме віддаляємо від себе. Це як намагатися підібрати, сидячи в човні, латаття з води. Плескаючи рукою по воді й роблячи хвилі, ми відштовхуємо квітку, але не притягуємо її. У протилежній ситуації, намагаючись відплисти від медузи, ми створюємо за собою ділянку розрідження, в яку захоплюється вода з медузою і медуза, виходить, вас переслідує саме тому, що ви від неї відпливаєте. Але варто щиро перестати чогось хотіти, сказати собі “ні” і повірити в це, так воно саме до вас прийде.