![](https://ua.petrov.re/wp-content/uploads/2023/06/image-195.png)
- Джеку, бачиш цю купу лайна?
- Так, Томе.
- Хочеш, я тобі дам 100 доларів, а ти її з’їси?
- По руках!
- А тепер ти – Том, бачиш ту купу лайна?
- Так, Джеку.
- Хочеш, я тобі теж дам 100 дол-ларів, а ти її теж з’їси?
- Не питання!
- Джеку, а тобі не здається, що ми на шару лайна нажерлися?
Анекдот про ковбоїв
Коли люди приймають рішення одружитися, вони шукають якусь користь для себе в партнері, якого вони обрали. Якщо ми беремо щось для того, щоб отримати користь, то ми плануємо це експлуатувати. Шлюб – це намір експлуатації партнера, а все подружнє життя – взаємна експлуатація. Ми, одружуючись, завжди розраховуємо отримати більше, ніж віддати. Інакше це не буде називатися експлуатацією або, більш спокійними словами, отриманням користі.
Шлюби, в яких одному партнеру вдається експлуатувати іншого більшою мірою, ніж іншому першого, недовговічні. Ніхто не буде терпіти експлуатацію і вживатиме заходів для розриву стосунків. Рівноважні шлюби – річ вкрай малоймовірна і практично неможлива. До того ж, рівноважний шлюб узагалі позбавлений сенсу для обох партнерів, оскільки стосунки, що існують у ньому, дуже нагадують стосунки ковбоїв з анекдоту, винесеного в епіграф.
Життя наповнене шлюбами середнього ступеня нещастя, в яких експлуатований партнер не розриває шлюб лише тому, що він не готовий зіткнутися з витратами виходу і готовий терпіти монополію. Шлюб буде розриватися тоді, коли прямі та непрямі витрати експлуатованого партнера, пов’язані з розірванням шлюбу, будуть порівнянними в інвестиційній перспективі з втратами, яких партнер зазнає від щоденного перебування у шлюбі. Тобто, якщо “платіжний баланс” одного з партнерів призводить до втрат у 10 умовних одиниць на рік, то на розлучення можна йти, якщо воно обійдеться в менше, ніж, скажімо, 100 одиниць, – залежить від відчуттів людини, що ухвалює рішення про розлучення: наскільки далеко вона здатна зазирнути в майбутнє, як багато ще готова терпіти і так далі. Відповідно, партнер, який експлуатує, таким чином коригує свою поведінку, щоб експлуатованому було не вигідно йти на розрив стосунків.
Якщо партнер, якого експлуатують, живе “одним днем”, тобто розумово обмежений, то йому можна і взагалі на шию сісти. Бо такий партнер порівнює витрати на розлучення не з сумою витрат від перебування у шлюбі, а з витратами конкретно сьогодні. Адже, якщо не дивитися в майбутнє, втратити 10 одиниць краще, ніж втратити 100 – отже, вигідно терпіти.
Придбання для шлюбу нерозумного партнера – хороша перспектива з погляду забезпечення надійності цього шлюбу. Тим паче, що рівень взаємної експлуатації, як правило, не постійний. Він може з часом зростати, наприклад, тому, що один партнер братиме від шлюбу дедалі менше, а даватиме дедалі більше. Чоловік, який робить кар’єру і стає дедалі якіснішим батьком-інвестором, даватиме шлюбу, з часом, більше, ніж дружина, яка втрачає з часом свою фізичну привабливість і фертильність. Так само і навпаки, дружина, яка вкладає свої сили, душу і культуру у виховання дітей, буде ціннішим ресурсом для сім’ї, ніж безробітний чоловік або чоловік, що п’є.
Єдине, що зупиняє людей від вибору собі в партнери “простих, але надійних хлопців” або “тупих, але грудастих блондинок”, – це культура, яку, завдяки її властивостям, потрібно передати в наступне покоління так само, як і гени. Кожен партнер так чи інакше очікує від іншого, що він вкладатиме свою культуру в спільних дітей. І якщо один із партнерів помітно менш культурний, то й передавати, власне, нічого. Сенс шлюбу зникає, не встигнувши з’явитися. Також природний відбір у людей пішов таким шляхом, у якому не тільки культура, а й інтелект партнера є явними сексуальними перевагами. Якби люди, обираючи собі партнера, ніяк не цінували б його інтелект, то вони б ніколи не змогли стати видом живих істот, що володіють розумом. Інтелект дає людині явні переваги у виживанні, і тому він – важливий фактор у виборі партнера.
Виходить, що надійний партнер є таким собі компромісом між бажаним високим рівнем інтелекту і культури і, так само, бажаною обмеженістю і нездатністю планувати майбутнє далі, ніж до Нового року. Сверхумники матимуть непривабливий вигляд – явні зануди і ті, кого важко обманювати. Зовсім тупі – нездатними виховувати дітей або взагалі залишатися забезпеченими і здоровими в сучасному світі. У підсумку ми спостерігаємо 30 грудня натовпи в супермаркетах, що складаються з людей, які несамовито скуповують продукти, які далі Нового року думати не вміють і підсвідомо вважають його “найостаннішим днем”, але, зате щасливих у сімейному житті. Таких переважна більшість. Природа і проста економічно-інвестиційна логіка вибору партнера постаралися, щоб люди не ставали надто розумними або надто тупими, інакше це може перешкодити їхньому розмноженню[29].
Одружуючись, ми починаємо злу і безжальну гру взаємної експлуатації. Ставки великі – все життя. Спроби вгадати “хто кого” здійснюються вже на церемонії одруження – хто перший наступить на рушник, той у домі і господар – одна з таких прикмет. Люди не усвідомлюють величини ставок і грають. Хоча якщо ми запитаємо в будь-кого, чи готовий він зіграти в орлянку на всі свої статки – орел, усе втратити, чи решка – усе подвоїти, то в більшості випадків ми почуємо відмову. Люди цінують надійність та інстинктивно уникають ризиків. Краще залишитися “при своїх”, ніж грати в таку ризиковану гру. До того ж, на відміну від орлянки, шлюб – це саме взаємна експлуатація і там немає, за великим рахунком, тих, хто виграв. Не можна зберегти шлюб, не привносячи в нього чогось зі свого боку, і навіть партнер, якого експлуатують, змушує того, хто експлуатує, намагатися, щоб “нетто-збиток” не перевищував рівня ухвалення рішення про розлучення. Чи втішить раба на каменоломнях те, що його наглядач, такий самий раб, теж рубає каміння в іншу зміну, але трохи більше?
Але до шлюбу нас веде не розум, а інстинкти. Вбудована в нас система винагороди розрахована на просту комунікацію, до якої вдається дресирувальник, який бажає примусити тюленя плескати ластами “в долоні”, стоячи на тумбі і тримаючи м’яч на кінчику носа. Наші гени, ведучи нас шляхом розмноження, так само, як і дресирувальник, видають нам цукор за хорошу поведінку і б’ють батогом за погану, невигідну для них. Гени не вміють спілкуватися високими абстракціями і тому стимулюють нас іти стандартним шляхом, що гарантує з максимальною надійністю передачу генетичної інформації в наступне покоління. Крок за кроком: спочатку нам зроблять приємно за те, що ми влізли на тумбу. Потім нам зроблять приємно за те, що ми втримаємо м’яч на носі, а потім – за те, що ми аплодуємо ластами.
Застосування мотивації в бізнесі так само має передбачати винагороду не тільки за остаточний результат, а за проміжні кроки. Немає сенсу нагороджувати продавця більшим призом, ніж комісійною винагородою, за те, що він здійснив продаж. Ми не регулюємо таким чином поведінку продавця і не стимулюємо його до правильної активності. Ми не допомагаємо продавцеві прийти до продажу. Правильні стимулюючі заходи повинні враховувати і кількість здійснених дзвінків клієнтам (у вигляді примусу або у вигляді винагороди), і кількість зустрічей, і кількість надісланих комерційних пропозицій. У продажах є термін “воронка продажів”, загалом він означає, що здійснивши певну кількість дзвінків, можна отримати, через кілька кроків угоду. І чим більше буде зроблено дзвінків, тим більше, незважаючи на відмови, буде призначено зустрічей і тим більше буде угод. Філософія відстеження проміжних результатів лежить і в підході BSC – Balanced Score Card, згідно з яким, окрім конкретних фінансових показників – обсягів продажів чи прибутку, слід відстежувати клієнтів – їхню кількість, якість та задоволеність. А щоб клієнти були задоволені – потрібно стежити за процесами. А процеси роблять люди. Виходить, що правильна кадрова політика може забезпечити ніби “сама собою” і хороші продажі. При цьому, взагалі неможливо управляти бізнесом, дивлячись на доконаний факт – обсяги продажів і прибуток. Виходячи з підходу BSC, співробітникам встановлюють ключові показники ефективності так, щоб вони отримували премії за речі, які прямо і побічно впливають на обсяги продажів (клієнти, процеси, кадри), а не за самі продажі.
Так само діє і вбудована в нас система винагороди. Є “стандартний сценарій” – знайти партнера, втягнути його в шлюб, отримати від нього материнські чи батьківські інвестиції, виростити наступне покоління, яке міститиме наш генетичний матеріал. Коли дівчина отримує задоволення від того, що притискається до хлопця – її винагороджують за це гени – молодець, хороший тюлень. Дівчині затишно. Дівчині хочеться наступного кроку – поцілунку. За поцілунок вона теж отримає цукор і їй буде приємно і затишно. Так само як буде їй затишно, якщо вона зможе знайти сухий притулок під час грози – вона отримає винагороду за результат пошукової активності, що дає їй більше шансів на виживання, а отже, і розмноження. Задоволення від ущелини в скелі, яке отримуватиме дівчина, перебуватиме в прямому зв’язку з тим, який рівень небезпеки буде виходити від бурі, що вирує зовні. При цьому, в спокійний день, дівчина взагалі не отримає жодного задоволення від відвідування таких похмурих укриттів. Хлопець отримуватиме задоволення, роблячи подарунки дівчині. Йому буде щиро приємно їх робити, хоча, насправді, весь його молодий організм у цей момент просто виконує наступний крок, що веде його до розмноження.
Дресирувальник з часом перестає давати цукор тюленю за кожен виконаний ним крок. Цукор видається наприкінці трюку, якщо потрібно цей трюк повторити згодом. Але тюлень продовжує здійснювати серію послідовних дій, ведений надією на сахарок. Адже, насправді, тюленя змушує робити щось для нього незвичайне не нагорода, а її обіцянка. Обіцянка нагороди, а не сама нагорода змушує нас вступати в стосунки з протилежною статтю, хоча жодної нагороди як такої ми не отримуємо. Ми отримуємо ще більшу обіцянку ще більшої нагороди. Гени грають із нами у фінансову піраміду – не даючи нам нічого натомість, змушують нас страждати дедалі більше з кожним наступним кроком на шляху до щастя. Чи щастя? Ми прагнемо виконати свої бажання, навіть не усвідомлюючи того, що людина, якій нема чого більше бажати, подібна в усьому до людини, якій нічого більше не хочеться. Апатія і депресія, а не нагорода – ось, що чекає на нас наприкінці будь-якого шляху, на який нас ставить система винагороди в нашому мозку. Щасливі ті, хто не досяг до кінця своїх цілей. Вони не доживають до апатії та депресії і сповнені життя до останнього моменту.
Система винагороди, як дресирувальник, що обіцяє, але не дає цукру, обіцяє нам, що все буде добре, коли ми знайдемо собі партнера. Потім, що все буде добре, коли ви одружитесь, незважаючи на те, що шлюб сам по собі – ризик нещастя з імовірністю 50%. Потім вона нам обіцяє – ось народите дітей, буде щастя. Потім просить потерпіти, коли вони виростуть. А коли виросли, починає вимагати онуків. Але, в реальності, кожен наступний крок приносить дедалі більше клопотів, проблем, несвободи і витрат. Нас продовжують підбадьорювати наркотиками, що виділяються під час першого поцілунку, при вигляді дитячої посмішки, п’ятірки в школі, першої закоханості наших дітей. І це – прагнення до наступної мети, наповнює наше життя сенсом, якого насправді немає.
З точки зору економіки, менеджменту та управління ризиками, мало б більше сенсу заводити дітей, не вступаючи в шлюб, а отримуючи всі “шлюбні сервіси” на аутсорсингу. Саме так дедалі частіше чинять заможні чоловіки, які купують донорську яйцеклітину, обираючи біологічну матір із банку донорів, оплачують послуги сурогатної матері, а одружуються, за контрактом, з третьою особою. Для них витрати на подібні маніпуляції виявляються більш прийнятними, ніж ризики, супутні вступу в шлюб з матір’ю своїх дітей. Однак, у більшості випадків, чоловіки не здатні самостійно народити дитину, а жінки непрацездатні певний час до та після пологів і, відповідно, у більшості випадків потребують підтримки. Водночас заможній жінці так само, як і заможному чоловікові, вигідно народжувати самостійно, обравши для себе якісного самця-осіменителя або обравши підходящого кандидата в банку донорів сперми.
Чоловік або жінка, які перебувають на верхньому щаблі соціальної, культурної або інтелектуальної піраміди, якщо одружуються, з більшою ймовірністю будуть експлуатованим суб’єктом, а не експлуататором – їхні батьківські інвестиції та рівень культури даватимуть їм змогу давати більше, ніж брати від шлюбу, а їхній інтелект, який уміє рахувати на майбутнє, стимулюватиме їх до розлучення та робитиме їх нещасними.
Щоб перейти від моделі взаємної експлуатації до моделі взаємної вигоди, варто вимкнути бажання й інстинкти та ухвалити тверезе й обдумане рішення, в якому немає місця словам “кохання”, “прив’язаність” або “пристрасть”. Інстинкти, які маленькими кроками штовхають нас у боргову яму взаємної експлуатації, задовольняються найпримітивнішим, транзакційним рівнем угоди. Доброю ознакою транзакційної угоди є кількість часу, який ми витрачаємо на обмірковування угоди, і кількість емоцій, що беруть участь в її укладанні. Що менше емоцій і що більше обмірковування – то скоріше угода схожа на консультаційну або стратегічну. Щасливий шлюб, який забезпечується інстинктами, від інстинктів же й залежить. Наприклад, пари, керовані інстинктами, які не спостерігають постійного щорічного приплоду, повинні або розійтися, або почати шукати пригоди поза сім’єю, оскільки “модуль оцінки безплідності”, вбудований у кожного з нас, почне стимулювати подружжя до зміни партнера. Люди завжди шукали захист від такої поведінки, починаючи від суто маніпуляційних технік на кшталт організації дорогого весілля і закінчуючи законодавчою забороною розлучення та адюльтеру. Зараз ці заходи все менш актуальні. При цьому, інститут шлюбу існує досі лише тому, що він перетворився або перетворюється на суто економічну, не експлуататорську, а, навпаки, взаємовигідну, угоду. Сучасний шлюб це, по суті, споживчий кооператив, учасники якого виграють від спільного використання матеріальних благ. І тоді, окрім взаємної біологічної експлуатації, партнери від шлюбу починають отримувати чіткі матеріальні вигоди, витрачаючи на своє життя та побут значно менше грошей і ресурсів та захищаючи себе від тимчасових негараздів на кшталт хвороби чи втрати роботи.
Однак, шлюб економічно вигідний партнерам лише доти, доки в них немає дітей. Наявність дітей нівелює економічні переваги учасників шлюбу. Діти вимагають ресурсів і часу, діти збільшують ризики і зменшують свободу. Немає жодної економічної вигоди в тому, щоб годувати ще кількох спиногризів, розраховуючи отримати в них склянку води перед смертю. Якщо немає економічної вигоди, а діти все одно з’являються на світ, значить є біологічна. Наші гени найменше стурбовані процвітанням кожного з нас, але найбільше процвітанням нашого потомства. Наші гени постараються зробити так, щоб ми почувалися нещасними без дітей, якщо програма розмноження у нас не вимкнена з якихось причин. І в цьому разі шлюб також можна розглядати як взаємовигідну угоду, коли вимушені витрати ресурсів, що йдуть на виховання наступного покоління, розподіляються між обома батьками, а щастя, читай наркотики, материнства і батьківства обоє батьків отримують повною мірою.
По суті
- Шлюб – це взаємна експлуатація. Взаємні переваги від шлюбу можна отримати, тільки якщо в шлюбі не плануються діти.
- Якщо ви належите до “вершків суспільства” – маєте видатні “товарні” характеристики на сексуальному ринку: статки, інтелект, культуру, зовнішні дані, то вам, імовірно, варто відмовитися від шлюбу, тому що ви станете радше жертвою експлуатації, а не експлуататором.
- Занадто розумні не розмножуються. Вони стають розумнішими за свої гени.
- До шлюбу нас ведуть інстинкти. Однак, ставши на шлях, який нам підготували наші гени, ми приречені на вічні пошуки щастя, але не щастя саме по собі.
- Найкраще – вибрати собі партнера розумом, не будучи ще в нього закоханим. Любов прийде, вона увімкнеться автоматично, якщо ви досить довго маєте близькі й дружні стосунки, засновані на взаємодопомозі та взаємній користі, з представником протилежної статі.